Un ocean
Adaptarea Bubuloimre
Douăzeci de mii de insule
Un sfert din apa lumii
PACIFICUL DE SUD
Această mică insulă din Pacificul de sud ar putea să nu însemne nimic.
Dar odată, a fost un munte ce se înălta deasupra valurilor.
Acum, abia iese la suprafată.
Totusi încă atrage o multitudine spectaculoasă de sălbaticiuni.
Sunt mii de insule ca asta,
risipite de-a lungul Pacificului
si toate freamătă de viată.
Deci ce a redus muntii Pacificului la asta ?
OCEANUL VULCANILOR
Cu aproape 10 km adâncime,
Pacificul e cea mai adâncă întindere de apă de pe planetă.
Dar câteodată,
fundul mării erupe la suprafată.
Iată, una din rarele privelisti ale naturii,
crearea unei noi insule.
Acesta e Kavachi, din insulele Solomon,
unul din cei mai activi vulcani subacvatici din lume.
În ultimii 100 de ani, Kavachi a erupt deasupra apei doar de câteva ori,
dar până acum fără niciun folos.
Valuri puternice îi mătură eforturile.
Asta-i o privire asupra Pacificului văzut din spatiu,
o mare întindere de apă ce acoperă aproape o treime din suprafata pământului.
Astăzi, numai 1% din acest vast ocean, e pământ,
si mare parte din el îsi datorează existenta puterii explozive
a vulcanilor de tipul lui Kavachi.
La 2. 300 km nord de ecuator,
e poate cel mai faimos grup de insule vulcanice din lume,
Hawaii...
una din cele mai active zone vulcanice de pe Pământ.
Si ăsta e Kilauea.
Ca toti vulcanii e legat de inima pământului,
lăcasul unei multimi de roci fierbinti si furioase.
Înăltându-se de la 90 km sub fundul oceanului,
această lavă curge non-stop 25 de ani.
Pe versantii mai josi,
lava călătoreste cu mai putin de 100 m pe oră,
trădându-si putin din forta sa grozavă.
Nimic nu poate supravietui
acestei pături de foc mocnit.
În timp ce crusta se întăreste,
e ridicată de lava ce continuă să curgă sub ea.
Înaintarea e lentă si imprevizibilă,
schimbându-si directia fără avertisment.
Drumurile aici sunt cu regularitate măturate
si unele sunt acum îngropate sub 35 metri de stâncă.
În ultimii 20 de ani,
mai mult de 200 de case au fost distruse de curgerea de pe Kilauea.
Si asta nu se opreste aici.
Râuri de rocă lichidă se preling peste stânci
si în apa de sub ele.
Asta-i linia frontului în bătălia dintre elementele naturii.
Mare parte din lavă e îndepărtată înainte de a se aseza.
Dar, centimetru cu centimetru insula creste.
Sub valuri, bătălia se înteteste.
Pe măsură ce lava atinge apa, o încălzeste la peste 1.000 grade Celsius.
Curentii reci din adânc trimit temperatura lor scăzută,
eliberând aburi cu consecinte explozive.
Lava continuă să se lupte,
dar e doar o chestiune de timp până când se stinge.
Zarva atrage atentia.
Dar va trece ceva timp până va fi sigur să te stabilesti aici.
Scurgându-se în mare,
lava din Hawaii a născut aproape 2, 5 kmp de pământ nou
în mai putin de 25 de ani.
E rece, rocă tare,
sumbră, amenintătoare si stearpă.
Dar sunt câtiva colonisti care nu se lasă.
Ohi'a lehua, o plantă locală si simbolul Hawaiului, e printre primele
care au înflorit pe acest nou pământ.
Acest arbust fusiform va creste într-un copac de 30 m înăltime,
florile sale viu colorate hrănind o varietate de păsări,
ca această pasare hawaiană de miere.
Dar cum se poate ca o sământă să devină copac
într-un loc unde nu-i sol si niciun semn de apă dulce ?
Rădăcinile lungi, tenace ale ohi'a
îsi fac loc agale prin crăpături
si intră adânc în piatră în căutarea apei si a nutrientilor.
Căutarea lor le duce într-o lume subterană, remarcabilă.
Cândva, un torent furios de lavă a curs chiar pe aici.
Când s-a oprit, asta-i tot ce a rămas...
un tub de lavă,
negru ca smoala,
constant umed
si rece.
Poate supravietui ceva în această lume aspră ?
Uimitor, da.
Petice de bacterii sunt aliniate pe pereti hrănindu-se cu mineralele
din roca vulcanică însăsi.
Dar asta nu-i tot.
Acesta e păianjenul vânător cu ochi mici si ochi mari,
un nume curios pentru un păianjen,
mai ales pentru unul ai cărui ochi abia functionează.
Dar în întunericul total, ochii sunt de mic ajutor.
Desi nu-i poate vedea, păianjenul are companie.
Greieri neobisnuiti se catără pe roci,
în timp ce urechelnite translucide
si milipede lăptoase, forează după mâncare.
Acestia sunt specialistii pesterilor,
sau troglobitii.
Niciodată nu părăsesc tubul de lavă.
Cu timpul, majoritatea si-au pierdut ochii si culoarea,
ca acest purice de plantă.
Coada sa are o functie curioasă.
Orice prădător ce-l va musca din spate nu va rămâne decât
cu gura plină de păr ceruit, iritant.
Este un loc al linistii fantomatice,
un avantaj pentru păianjenul ochi mic-ochi mare.
Cu părul picioarelor super sensibil,
poate distinge cea mai fină miscare a aerului
si simte prezenta greierului cu mult înainte de a fi destul de aproape pentru a-l prinde.
Întrucât prada e rară si la depărtare,
asta ar putea fi ultima masă pentru ceva timp.
Fără lumină si cu putină vegetatie,
numai specialistii supravietuiesc aici.
Dar nu e cazul pentru toate tuburile de lavă.
La sud-est de Hawaii, călărind ecuatorul, se întind insulele Galapagos.
Ca si în Hawaii, câtiva dintre vulcani sunt încă foarte activi.
Linia de coastă a Isabelei, cea mai mare insulă,
e acoperită de rocă vulcanică.
Aici poate fi găsit un gen foarte diferit de animal în tuburile stâncoase.
Puii pinguinilor de Galapagos.
Fără tuburile de lavă, n-ar supravietui.
Reci si oferind adăpost, tuburile sunt perfecte pentru cresă, protejând puii
de temperaturile neiertătoare de afară.
Neiertătoare dacă esti pinguin.
Pinguinii adulti de Galapagos fac fată doar făcând ceva ce puii nu pot face încă.
Se scufundă.
Adultii plonjează în apele reci
care au călătorit tocmai din Antarctica.
Cine spune că pinguinii nu stiu să zboare ?
E multă hrană aici, întrucât bancurile de pesti
sunt atrase de adăpostul oferit de malurile vulcanice stâncoase.
Dar în timp ce părintii sunt la pescuit,
puii sunt singuri acasă.
Înapoi în tubul de lavă,
ceva se târâie prin jur.
Un crab cu picioare subtiri caută pui de pinguin.
E întuneric, asa că crabul nu stie exact cu ce are de-a face.
De data asta, s-a angajat la mai mult decât poate.
Dacă întâlnirea ar fi fost cu câteva zile mai devreme,
rezultatul ar fi putut fi diferit.
Crabii sunt marii prădători ai puilor de pinguini.
Departe în vest, în insulele Solomon, trăieste un animal
care depinde de alte caracteristici ale vulcanilor pentru a supravietui.
Căldura.
Faceti cunostintă cu megapode, cunoscută si ca pasărea incubator.
Megapodele muncesc din greu pentru a găsi locul perfect unde să-si depună ouăle.
Si, gratie eruptiilor vulcanilor acestei insule,
locul e la doar la 30 sau 60 cm sub nisip,
unde e temperatura ideală de 33 de grade.
Dar unele megapode nu par asa dispuse să sape, ca altele
si asta poate duce câteodată la lupte.
În cele din urmă cearta e rezolvată, învingătoarea depune un ou
si îl acoperă cu nisip.
Grija părinteasca s-a terminat
si megapodele lasă treaba consumatoare de timp a incubării, pe seama vulcanului.
În timp ce megapodele prosperă de pe urma căldurii vulcanului,
în Hawaii,
e o creatură ce prosperă exact de pe urma opusului.
Acesta e Mauna Kea,
un vulcan adormit si cel mai înalt munte din Hawaii.
Incredibil pentru o insulă tropicală, vârful său e acoperit cu zăpadă.
Putini pot supravietui la asemenea înăltimi înghetate.
Gândacii aruncati aici nu au nicio sansă.
Ametiti sau prinsi în zăpadă, mor încet.
Dar nu totul moare la frig.
Aceste mici creaturi sunt gândacii wekiu.
Celulele lor sunt pline cu un fel special de antigel
ce le permite să trăiască la limita zonei înzăpezite.
La origine, gândacii wekiu erau vegetarieni ce mâncau seminte,
dar urmasii lor s-au adaptat la acest mediu ostil.
Acum, prinzând gustul sângelui,
sunt gândacii vampiri ai Pacificului.
Părti ale gurii, ascutite ca acele, pătrund în victimele lor moarte sau pe moarte,
si sug tot ce a rămas înăuntru.
Măsurat de la fundul mării,
căminul wekiu e cel mai înalt munte din lume,
cam cu 1 km mai înalt decât Everestul.
Dar nu va detine vesnic acest record.
După milioane de ani de crestere,
acest munte pierde încet dar sigur din înăltime.
Cu o rată de 20 cm la fiecare 100 de ani.
De fapt, e asa de masiv încât deformează fundul mării de sub el
scufundându-se în ocean.
Viitorul lui Mauna Kea poate fi oglindit de Insulele Societătii din Polynezia Franceză.
Vârfurile acestor insule se ridicau odată mai sus decât acum, de pe fundul oceanului.
Au trecut aproape 2 milioane de ani
de când vulcanii lor s-au ivit prima oară din ocean.
Dar eroziunea a spălat miezul lor vulcanic.
Acum, singura crestere e doar sub nivelul mării,
pe ceea ce odată au fost flancuri înclinate ale muntelui.
În apele putin adânci din jurul bazei unei insule,
recifurile de corali se ridică spre suprafată.
Dintre toate formatiunile din Pacific,
aceste recifuri sunt de departe cele mai bogate în viată.
Sunt sute de feluri diferite de corali.
Si toti sunt făcuti din milioane de mici creaturi numite polipi,
fiecare acoperit într-un schelet tare.
Recifurile sunt o casă pentru mii de specialisti...
ca acest peste lamă ce se amestecă printre ramurile de coral din jurul lor.
Dar nu toate animalele de aici trebuie să se amestece printre corali.
Rechinii cenusii de recif.
Prădători de vârf ai recifului, acesti rechini patrulează apele în curentii puternici.
Dar fără toată viata de pe recif,
ei n-ar putea exista în număr asa mare.
Acum par a fi inactivi,
dar nu vor rămâne asa pentru mult timp.
Îndată ce se lasă noaptea,
e vremea ospătului.
Pestii ac pătrund în coralii putin adânci în căutarea hranei.
Prădători în timpul zilei, noaptea devin pradă.
Cu o viteză de 30 km/h,
pestii ac le fac rechinilor viata amară.
Dar e greu să scape de multimea lor.
Lumina zilei dezvăluie un alt prădător de recif.
Steaua de mare cu coroană de tepi... ucigasul de corali.
Cătărându-se peste prada sa,
ei secretă sucuri digestive ce transformă interiorul coralului în lichid.
Apoi sug nutrientii,
lăsând în urmă nimic altceva decât schelete fantomatice.
Numai în câteva zile, ei pot ucide mari suprafete de recif.
Din fericire, coralul are un aliat neverosimil...
trompeta Tritonului.
Credeti sau nu, acesta e un prădător la pândă.
Ghearele sale ucigase sunt înfătisate doar când derulăm imaginea rapid.
Probabil un erou.
Dar trompeta Tritonului controlează aceste stele de mare.
Si coroana cu tepi nu e singurul ucigas al recifului.
Ciocul ascutit ca o lamă al pestelui papagal cap tuguiat
lasă de asemenea semne în acest tărâm viu.
Un singur peste poate mesteca în drumurile sale,
ametitoarea cantitate de 5 tone de corali pe an.
Pestii papagali mai mici, verii colorati ai celor tuguiati, sunt si ei acolo.
Dar cu totii dau ceva înapoi,
întrucât grăuntele de coral ies ca nisip.
Acesta e un alt fel de a construi insula.
Astfel, unele din cele mai elegante plaje din Pacific
au avut o nastere mai putin stilizată.
Deasupra apei, timpul pare că a încremenit.
Dar insulele din Pacific se schimbă mereu...
încet.
Acesta este Bora Bora,
un vulcan din ceea ce am putea numi "anii târzii de mijloc"
Flancurile povârnite s-au întins departe în mare,
împingând reciful departe de tărm.
S-a format o lagună.
E o muncă de peticire făcută de coral si nisip.
Protejate de puterea valurilor oceanului înconjurător,
tot felul de animale si-au găsit refugiul în aceste mici ape calme.
Unele se simt bine cu înfătisarea lor îndrăzneată.
Dar altele se adăpostesc în coral.
Ca acesti viermi sedentari numiti pe bună dreptate pom de Crăciun,
ce filtrează hrana din curentii lini.
Multi, îsi petrec întreaga viată în grupurile de corali.
Pestele mandarin.
O duzină din ei pot locui într-o formatiune.
Masculii sunt mereu la vânătoarea unei perechi si competitia e acerbă.
Disputa începe cu o atentionare politicoasă.
Înotătoarea dorsală ridicată e clar un semnal de retragere.
Dar câteodată, să sari la beregată e singura cale.
Lupta s-a încheiat, e timpul să se întoarcă la afaceri.
Depunerea icrelor e o afacere scurtă.
Apoi, ouăle sunt lăsate în voia curentului.
Viata în lagună depinde de revărsarea zilnică a apei din ocean.
Aceasta intră prin canale formate de spatiile naturale din recif.
Cu fiecare ciclu mareic, un râu ca o supă, din resturi si nutrienti,
se scurge din lagună în ocean.
Asta atrage diferite forme de viată.
Un vizitator obisnuit al canalelor
este pisica de mare care planează maiestuos.
Ea filtrează micile creaturi ce plutesc în curenti.
E suficient pentru toată lumea.
Bancuri de snappers preiau conducerea,
în timp ce un zid de fusiliers curătă resturile.
De-a lungul Pacificului de sud,
timpul continuă lucrarea sa magică asupra rocii.
Milioane de ani de eroziune si scufundare au redus
muntele vulcanic Maupiti la putin mai mult decât un deal.
În cele din urmă si acest deal va dispare.
Si când se va întâmpla asta, va arăta ca acesta...
Mataiva, un atol de coral.
Ridicându-se deasupra valurilor, reciful atolului de corali înconjoară laguna mică.
Unde odată era un vârf semet, acum e numai apă.
Sunt mii de atoli ca Mataiva punctând suprafata Pacificului de sud,
mărimea si forma lor fiind determinată de vulcanul original.
Unii atoli sunt rotunzi, cu inelul neîntrerupt,
în timp ce altora li s-a modificat forma
de către curentii oceanici si cutremure.
Si putini se desfăsoară pe distante imense,
o mărturie a vulcanilor a căror mărime si putere erau odată colosale.
Rangiroa, din Polinezia Franceză.
Cu peste 45 km lătime,
laguna sa e atât de mare, încât dacă plutesti în mijlocul ei,
nu vei vedea pământ în nicio directie.
Povestea construirii pământului în Pacificul de sud
ar putea începe cu eruptiile vulcanice,
dar nu se opreste acolo.
Un vulcan a format odată aici o insulă, dar s-a scufundat sub suprafata apei.
Acum se ridică din nou.
Acesta e extraordinarul recif Kingman.
La peste 4. 500 km de cel mai apropiat continent,
e unul din ultimele recifuri de coral, curate, rămase în lume.
Întrucât turismul si pescuitul sunt oprite aici,
reciful e cât se poate de apropiat
de Pacific, pe cât era înainte ca oamenii să ajungă aici.
Ceea ce face Kingman extraordinar
sunt cele 200 de tipuri de coral găsite aici.
Dar mai e si altceva.
Si ajută la construirea recifului.
Scoici gigantice...
peste tot.
Mai multe decât vei vedea pe orice recif din lume.
Când scoicile gigant se împerechează, elimină milioane de ouă în apă.
Si când începe una, toate celelalte o urmează rapid.
Marea se înnorează curând... de viată.
Scoicile gigant pot trăi peste 50 de ani.
Dar moartea lor e crucială pentru crearea pământului în reciful Kingman.
Câteva sute de metri de pietris de coral si scoici moarte,
sunt singurele semne vizibile ale Kingman deasupra apei,
oferind un loc valoros de oprire călătorilor trecători.
În cele din urmă, semintele aduse de curentii oceanului si de păsări,
îl vor transforma într-o nouă insulă.
Si odată vegetatia stabilită,
viata sălbatică nu va fi prea departe.
Fiind bune călătoare pe distante lungi,
minunatele rândunici de mare zboară peste insulă în drumul lor spre Polinezia Franceză
Strămosii acestor păsări albastre,
au fost adusi aici de unii din primii polinezieni.
Poate fi descrisă ca destinatia extremă pentru luna de miere.
Desi apele de lângă aceste tărmuri nu par mereu prea îmbietoare.
Rechinii negri s-au adaptat să înoate în mai putin de 30 cm de apă.
Vin în aceste ape putin adânci să vâneze pesti mici.
Ca si reciful Kingman, toate semnele trecutului vulcanic ale acestei insule
au dispărut de mult.
Dar fără ei, pământul n-ar fi apărut niciodată aici.
În vestul extrem al Pacificului, totusi,
vulcanii au primit o mână de ajutor.
Palau, bijuteria Microneziei.
Ca în multe insule din Pacific, vârfurile sale vulcanice persistă încă.
Dincolo de tărmuri, sunt alte scene familiare.
Bariera de corali.
Si mici atoluri de coral.
Dar aici, e ceva diferit.
Recifurile din Palau s-au ridicat din adânc,
nu încet, ca pe Kingman, ci brusc.
Acum 35 de milioane de ani, cutremure puternice le-au fortat să se ridice deasupra valurilor.
Si s-au format insulele stâncoase ale Palau.
Unele au 200 m înăltime.
Stâncile expuse acum dezvăluie adevărata lor origine de piatră.
E piatra de var, creată de coralii zdrobiti si scoici antice.
De la acele cutremure, au fost si alte mari schimbări aici.
La sfârsitul ultimei ere glaciare,
zone vaste din acest tărâm au fost inundate pe măsură ce se topea gheata.
În acest proces, au fost create peste 70 de lacuri marine.
Izolate de lumea exterioară,
aceste lacuri au produs câteva animale unice.
Unul dintre acestea a fost un prădător oceanic cu tentacule lungi
dar aici, a evoluat într-o minune inofensivă si gratioasă.
Meduzele se hrănesc în mod normal cu pesti mici.
Dar în lacuri, era putină pradă.
Asa ca pălăriile lor au devenit casa a milioane de mici alge de fotosinteză.
Când sunt expuse la soare, aceste alge produc zahăr,
pe care îl dau gazdei lor, meduza, ca hrană.
Acum, în fiecare zi, meduzele migrează de-a lungul lacului,
urmând miscarea soarelui.
Singurul lor obstacol, sunt rarele anemone ce încearcă să le prindă
când trec plutind.
Câteodată, esuează.
Asa că, pericolele fiind putine si sursa de hrană fără sfârsit,
meduzele s-au înmultit...
si s-au înmultit...
si s-au înmultit.
E greu de crezut că Palau a fost odată o bucătică de ocean nesfârsit.
Dar nimic nu durează vesnic.
Ridicarea si căderea fără sfârsit a pământului în Pacific,
va continua să producă lumi ciudate si minunate ca aceasta.
Începutul, va fi mereu făcut de incredibila fortă naturală
ce a creat initial pământ, aici...
vulcanul oceanic.
Jurnalul Pacificului de sud
În timpul producerii acestei serii,
echipa a filmat în multe locatii îndepărtate din Pacificul de sud.
Aceste insule izolate sunt casă pentru câteva sălbăticiuni într-adevăr unice,
multe dintre ele negăsite în altă parte pe pământ.
Dar viata pe insulele îndepărtate are un pret.
Orice schimbare poate fi dezastroasă.
Cu asta s-a confruntat echipa în insulele Galapagos.
Galapagos Pinguinii pe muchie de cutit
Insulele Galapagos sunt speciale.
Bineînteles că aceste insule vulcanice l-au inspirat pe Darwin.
Si aici, e un număr impresionant de creaturi
care nu există în altă parte pe pământ.
Unul dintre aceste animale este pinguinul de Galapagos
si asta a vrut echipa să filmeze.
De curând, incertitudinea supravietuirii lor a crescut mult.
Si echipa a stiut că asta ar putea face filmarea, foarte dificilă.
Din fericire, cameramanul avea strânse legături cu Galapagos.
Richard Wollocombe a lucrat ca ghid pe Galapagos, multi ani.
Stia de problemele pinguinilor,
asa că această călătorie a fost o sansă pentru a afla mai mult.
Ironic, dragostea oamenilor de pe insule
e cea care de fapt a cauzat câteva din probleme.
Problema majoră este cresterea numărului de turisti ce merg în Galapagos.
Asta înseamnă că industriile de servicii care îi aprovizionează pe acesti turisti
au crescut numărul produselor ce merg în insule.
Si aceste produse pot contine specii foarte dăunătoare, pot introduce specii
care pot avea un impact major, dăunător, asupra florei si faunei.
Richard a sperat să filmeze înăuntrul cuiburilor pinguinilor de Galapagos.
Cât de usor urma să fie, nimeni nu stia.
Populatia de pinguini de azi este de mai putin de 2.000,
dramatic mai putin decât era acum 25 de ani.
Speciile introduse adaugă o presiune în plus asupra vietii pinguinilor.
Când a ajuns Richard, autoritătile din Galapagos
înăspriseră legile. Si permisiunea finală de a filma
a depins de o întâlnire chiar cu personalul Parcului National.
Ei au decis să colaboreze cu echipa noastră.
Si erau chiar emotionati că facem filmul
pentru că puteau colabora cu noi pentru niste investigatii stiintifice.
Putine observatii au fost făcute vreodată într-un cuib de pinguini,
asa că filmarea ar putea arăta vreun comportament interesant.
Sunt fascinat pentru că n-am văzut asa ceva la TV sau pe casetă video,
asa că e prima dată.
Totusi, filmarea n-a putut începe imediat.
Mai întâi, echipamentul lui Richard trebuia să fie afumat si pus în congelator
pentru a omorî orice era în viată: plante sau animale, ce au fost aduse cu avionul.
E uimitor să vezi nivelul de dedicare în această muncă, aici.
Au periat echipamentul cu o periută foarte deasă,
luând absolut totul la mână
si având grijă de cele mai mici detalii.
Cei de la Parcul National aveau motive să fie îngrijorati.
Dezastrul aproape a lovit insula Isabela,
locul în care Richard spera să filmeze pinguinii.
Numai câteva capre introduse, s-au înmultit până la uimitoarea cifra de 100.000.
Păsunatul lor irational a devastat peisajul,
distrugând umbra si hrana unicei testoase gigant.
Ceva trebuia făcut.
Guvernul din Ecuador a pornit bătălia
si împotriva tuturor previziunilor a reusit să eradicheze toate caprele.
După ce caprele au dispărut, peisajul si-a revenit rapid
si populatia pretioasă de testoase gigant a insulei, a crescut.
Invazia caprelor nu a afectat pinguinii.
Dar pinguinii au alte probleme
si nu făcute de mâna omului.
Pinguinii de Galapagos sunt cei mai nordici pinguini din lume
si pot trăi aici datorită curentilor reci bogati în nutrienti,
ce vin tocmai din Antarctica, curenti ce sustin imense bancuri de pesti,
hrana pinguinilor.
Doar o mică schimbare în temperatura apei
poate altera dramatic sursa sa de hrană.
Si exact asta s-a întâmplat.
În 1982, cel mai puternic El Nino înregistrat vreodată, a lovit insulele.
El Nino, un fenomen natural,
aduce ape calde care distrug enormele bancuri de pesti.
Ca rezultat, înmultirea pinguinilor a esuat
si populatia a scăzut cu aproape 70%.
Salut !
După 72 de ore în congelator, echipamentul de filmare al lui Richard a trecut inspectia
si era gata de lucru.
A fost însotit de Carolina Larrea Angermeyer,
o savantă locală care a fost de acord să-l ducă pe Richard
într-o locatie unde stia că pinguinii cuibăresc.
A durat 16 ore să ajungă la insula Isabela.
Acolo, sperau să găsească puii
ascunsi în crăpăturile stâncii, aproape de tărm.
Dar căutarea nu a început bine.
Ce-i asta ?
Un pinguin mort. Am mai văzut doi acolo.
- Crezi că-i o felină ? - Probabil.
Nu-s sigură pentru că nu-i foarte recent, asa că nu poti vedea mare lucru.
- E o aripă acolo. - Da e o aripă acolo,
dar restul corpului, nu pot spune, pentru că...
Îti vine să crezi ? E foarte deprimant dacă a fost o felină.
Ăsta-i unul din necazurile din Galapagos,
că am introdus mamifere
si că aceste animale nu au evoluat să concureze cu ele.
Căutarea a continuat.
Dar n-au găsit niciun cuib de pinguin.
Mai avem încă de verificat alte cuiburi, dar...
nu cred că vom avea sansa să vedem puii de pinguin aici.
Carolina asează curse pentru tântari, întrucât există si teama
că malaria ar fi putut ajunge pe insule.
S-ar putea să avem o problemă,
pentru că ne asteptam să găsim viată, nu moarte.
Ne asteptam să găsim o nouă generatie de pinguini în cuiburi,
îngrijiti de părinti.
Si a fost într-adevăr o mare dezamăgire să găsim doar pinguini morti peste tot.
Turismul creste cu 10% pe an în Galapagos,
si cu oamenii,
au venit specii invadatoare.
E imposibil să aplici strict regulile de afumare
setul de filmare a fost subiect de import si comert.
Alte insule din Pacificul de sud, ca Hawaii, duc aceeasi bătălie.
Acolo, se estimează că 30 de noi specii ajung în fiecare an.
Pentru mai multe zile, Richard si Carolina au călătorit în jurul insulelor,
căutând cuiburile de pinguini.
Si în sfârsit, vesti bune.
Am găsit doi pui mici, de două săptămâni, cam asa de mari,
stând abandonati în cuib.
Amândoi părintii sunt plecati să se hrănească
pentru a încerca să le asigure supravietuirea.
Sunt asa fericită !
M-am usurat, trebuie să spun. Sunt...
Richard a lucrat rapid pentru a aseza camera,
si toate eforturile i-au fost răsplătite.
O imagine grozavă a unui adult hrănind puii.
Si pe deasupra, un vizitator neasteptat în cuib.
Puilor nu le-a plăcut de loc crabul.
Ajunge să spunem, că s-a plătit constant cu aceeasi monedă, în cuib.
Crabul înainta si pinguinul îl musca.
Apoi crabul s-a retras în umbră.
A fost chiar interesant o perioadă. Părea chiar amenintător.
Nu, e destul de neobisnuit, cred. Nu cred că...
Cu sigurantă nimeni din Galapagos n-a văzut
ce se întâmplă în cuib, noaptea.
Totul e foarte neobisnuit, foarte nou si foarte, foarte emotionant.
Subtitrarea: Dorula
Adaptarea Bubuloimre